ЗАПОВІДАЛЬНИЙ ВІДКАЗ: ІСТОРІЯ РОЗВИТКУ ТА СУЧАСНЕ РЕГУЛЮВАННЯ - Рябоконь, Євген (Київський національний університет імені Тараса Шевченка, 2023)
The creation of the legal category of legacy in modern legislation owes an order known as "legatum" or as one giving a rise to singular succession (succession singularis), i.e. succession in individual rights (which fundamentally distinguishes it from classical universal succession, significant for inheritance) to Roman private law. It was in the depths of Roman law that the detailed legal regulation of legates was developed, which had the prospect of being borrowed into the modern civil legislation of Ukraine. Testamentary legacy today is understood as an order of the testator that is contained in the text of the will, according to which the testator obliges the heir appointed by this will to perform a certain action in favor of the third person specified in the will (the disclaimer), at the expense of his inheritance share. Beneficiaries can be persons who are included, as well as those who are not included among the heirs by law. Potentially, any participant in a civil legal relationship can be appointed as a defendant (Article 2 of the Civil Code of Ukraine), taking into account the specifics of the legal personality of specific participants in a civil relationship. Testamentary legacy belongs to the number of derivative methods of acquiring rights and gives rise to singular legal succession. By its very nature, a testamentary legacy is a unilateral act and the basis for the emergence of binding relations between the heir, burdened by the testamentary legacy, and a third person, the recipient of the testamentary legacy. The analysis of the legislation shows that in Ukraine only mandatory refusals aimed at imposing a certain duty (obligation) on the heir are recognised; at the same time, there are no grounds for the allocation of property testamentary refusals in Ukraine.

Статтю присвячено вивченню правової конструкції заповідального відказу, створенням якої сучасне законодавство зобов'язане римському приватному праву, де таке розпорядження було відоме під назвою "легат" (legatum) і породжувало сингулярне наступництво (successiosingularis), тобто наступництво в окремих правах, що докорінно відрізняє його від класичного універсального наступництва, притаманного спадкуванню. Встановлено, що саме в надрах римського права було розроблено деталізоване правове регулювання легатів, яке має перспективу запозичення в сучасне цивільне законодавство України. Досліджено природу заповідального відказу, який розуміється як розпорядження спадкодавця, яке міститься у тексті заповіту, за яким заповідач зобов'язує спадкоємця, призначеного цим заповітом, виконати певну дію на користь третьої особи, зазначеної в заповіті (відказоодержувача), за рахунок його спадкової частки. На підставі аналізу законодавства встановлено, що відказоодержувачами можуть бути особи, які входять, а також ті, які не входять до спадкоємців за законом. Потенційно відказоодержувачем може бути призначений будь-який учасник цивільних правовідносин (ст. 2 ЦК України) з урахуванням особливостей правосуб'єктності конкретних учасників цивільних відносин. Встановлено, що заповідальний відказ належить до похідних способів правонабуття і породжує сингулярне правонаступництво. За своєю природою заповідальний відказ є одностороннім правочином і підставою виникнення зобов'язальних відносин між спадкоємцем, який обтяжений відказом, і третьою особою – відказоодержувачем. Сформульовано висновок, що в Україні визнаються лише зобов'язальні відкази, спрямовані на покладення на спадкоємця певного обов'язку (зобов'язання); у той же час підстави для виділення речових заповідальних відказів в Україні відсутні.
ЗАПОВІДАЛЬНИЙ ВІДКАЗ: ІСТОРІЯ РОЗВИТКУ ТА СУЧАСНЕ РЕГУЛЮВАННЯ
Keywords: legatum; відказоодержувач; заповіт; заповідач; спадкоємець; legatum; legatee; testament; testator; heir